Ужасно, нали?
Матсун те завлече в този свят,
а накрая избяга.
Такъв безполезен нещастник е.
Но направи най-доброто, което можа за теб, по свой си начин.
Надявам се да го разбереш.
Можеш да играеш, дори и да не си в отбора.
Думите ми могат само да те наранят.
Знам, че беше глупаво да правя това, след като те излъгах.
Но си помислих, че ти,
с този потенциал,
може да излезеш от порочния кръг.
Защото каза, че искаш да бъдем приятели.
Искам да те помоля пак…
Да се върнеш в отбора, моля те.
Моля те, помогни на оня идиот, Матсун.
Гадост! Да ме отпратят от работа заради една грешка.
Точно мен!
Гадно е, като не ти върви и в работата, и в хобито.
Отврат! Защо точно сега?
Мацуока, ти си бил вкъщи? - Изглежда нормално…
По-добре да си вляза. Иначе ще е странно.
Добре, че си тук! Тъкмо бях тръгнал към хост клуба.
Дано да приемеш.
Предизвикателство?
Всъщност ние точно така се запознахме, нали?
Мацуока…
Хайде да се позабавляваме.
АОХАРУ И ОРЪЖИЯТА
И преди съм оставял разни момчета насам,
доста е далечко.
Така е. - Скоро ще се стъпни. Опасно е.
Вярно.
Наистина отиваме нататък. Но това значи…
Не е възможно…
Добре, стигнахме.
Теренът за играта.
Да. Помолих Юкимура да го резервира за нас.
Значи това… - Точно така.
Предизвиквам те на дуел по оцеляване.
Ако спечеля, ще трябва да ми кажеш нещо.
Какво нещо? - Първо трябва да спечеля.
Сега пък ми е любопитно!
Мисля, че нещо не си разбрал.
Аз съм водачът и аз те изхвърлих от отбора.
Няма защо да се дуелирам. - Не, ти не си разбрал!
Ти ме въвлече в играта и после ме захвърли.
Мислиш ли, че просто така ще ти се размине?
Каквото и да си мислиш, ние… - Как така "ние"?
Не съм на твоя страна.
Юкки…
Е? Ти не го подкрепяш, нали така? - Разбира се.
Всъщност Матсун и аз се скарахме.
А теб да не те е страх, че ще загубиш?
Да бе! - Ами тогава защо не приемеш?
Моят приятел Матсун би го направил.
"Няма да се договарям!"
Хубаво, но в замяна…
Ако аз спечеля, ти повече няма да влезеш в отбора.
Дадено. - Аз ще гледам от безопасната зона.
Бийте се така, че да не съжалявате после.
Правилата са прости. Дуел, без определено време.
Губиш, ако ти свършат куршумите или те уцелят.
Без физически контакти.
Има светлини, но пак е тъмно, гледайте си в краката.
Тачибана, ти спечели на камък-ножица-хартия, влизаш първи.
Давай. - Добре.
Каква жажда за кръв… наистина ли го иска?
Усетих го и когато ми даде предизвикателството.
Но щом пък ме предизвиква точно на такъв дуел…
Матсун, ти си.
Няма смисъл да го мисля.
Просто не бива да губя.
Начало!
Чакал е на входа?! Безпощаден, така ли?
Хвана ме неподготвен. Добре, че хич го няма с мерника.
Но сега знам защо ме предизвика.
Иска да ми отмъсти!
Дали не съм му наранил гордостта?
Така ли става, когато убежденията му биват изкривени?
Но нали аз му го причиних?
Нямам избор.
Така ще те набия, че ще се откажеш завинаги!
Отвръщаш ми, криейки се сред дърветата?
Точно това исках!
Не можеш да уцелиш никого от далече, особено ако се движи!
Ще поддържам дистанцията, обикаляйки в кръг.
Това е!
Сериозно?! Хората успяват така само по филмите.
Но…
Аз имам две оръжия. И печеля.
Нужни са ти още няколко милиона години,
за да ме настигнеш.
Стига бе… Наистина разочароващ край.
Ако ме разбираш… - Не.
Още една игра!
Какви ги говориш? Току-що те уцелих!
Никой не е казал, че ще има само един рунд.
Не е честно! - Нямаш право да отказваш!
Този…
Проклятие, добре.
Благодаря ти. Хайде да се връщаме в началото.
Нали от мен започна всичко?
Ще продължа играта, докато не му писне.
Пък и… Когато това приключи,
аз… ще се откажа от участието си в турнира.
Ще загубя от него,
но така или иначе ми писна да губя.
По-добре да кажа и на Юкки.
Още една игра ли? Супер. Давай, докато не спечелиш.
Добре! - Вие…
Уцелен!
Още веднъж! - Да, да…
Уцелен! Още! - Да, да…
Уцелен! Уцелен! Уцелен! Уцелен!
Стига де… Вече изиграхме хиляда игри.
Защо не се предадеш?
Още една игра, моля!
Какво ти става? Защо не ти писва да губиш?
Аз… Аз…
Кога започна да ме е страх да го предизвиквам?
Кога започна да не ми пука за загубата?
Дори сълзите, които проливах някога,
отдавна ги няма.
Една част от мен започна да мисли,
че е нормално да губя.
Така избягах от теглото на загубата.
Мацуока, още веднъж! - Мидори, още веднъж!
Следващата игра ще е последна.
И още сто да изиграем, няма да ме биеш.
Не ти ли беше достатъчно?
Дори ти трябва да осъзнаваш,
че някои хора са непобедими.
Това няма да промени нищо!
Може би наистина няма да те победя и след 100 игри.
Но ако имам някакъв шанс в 101-ата, няма да го пропусна.
Защо… Защо?
Ти защо… Защо толкова искаш да спечелиш?!
Защо?! - Защото го искам!
Искам да съм в този отбор,
когато победи Хошиширо на турнира.
Какво каза той?
Затова… Първо ще победя теб!
За добро или лошо, това е последната битка.
Защо? Защо?
Мислех, че ме мразиш!
Не искаше ли да отмъстиш? Защо?
Защо не ме изоставяш?
Има два типа хора.
Тези, които изоставяш и тези, които те изоставят.
Мен винаги ме изоставят.
Но този път беше различно.
Макар че знаех колко боли,
все пак направих първата крачка.
Затова не разбирам.
Защо съм ти толкова важен?
Наговорих ти ужасни неща.
Не може да искаш да играеш пак с такъв като мен!
Защо тогава?!
Изпитваш някаква болка още от края на турнира.
Все още е така.
Трябва ли ми причина, за да спася приятел?
Проклятие! Свършиха патроните.
Нямам резерви. Остана ми единствено това.
По дяволите! Беше идеален шанс.
Той ме нарече свой приятел.
Как може да го твърди след всичко случило се?
Значи не чувстваш нищо, след като те захвърлих?
Много грубо. - Определено ме нарани.
Той… от другата страна ли е?
Не биваше да се изненадвам обаче.
Целта на Toy Gun Gun е да спечели.
Нормално е да прогонваш безполезните играчи.
Дори и да не исках, почувствах, че трябва да си отида.
Но не можах.
Нашите врагове ме научиха на нещо.
Кой?
Някой друг би могъл да заеме мястото ми.
Този човек би могъл да ви помогне да спечелите.
И като си представих това, направо побеснях!
Хотару… - Все едно ми е как ще ме наречеш!
Какво беше това?
Аз ще спасявам приятелите си, когато ги боли!
Аз ще ви помогна да постигнете победата!
Мога да играя единствено с теб и Юкимура!
Идва!
Няма да дам третото място в отбора на никой друг!
Къде отиде справедливостта?
Държи се като пълен егоцентрик!
Ако толкова те е страх да нараняваш, бягай.
Бягай колкото си искаш.
Защото дори ти да изоставиш мен,
аз никога няма да изоставя теб.
Мисля, че така ще сме наравно.
Ще броя до 30. След 30 секунди ще те последвам.
Добре.
Има два типа хора.
Тези, които изоставяш и тези, които те изоставят.
Колко пъти съм гледал как хората ме изоставят?
Майко…
Може би съм имал шанса да ги достигна,
но ме е било страх да не ме отритнат,
затова просто ги гледах как изчезват в далечината.
Минаха 30 секунди.
Да започваме, Мацуока!
Наистина е безполезно.
Тича напред, сякаш знае какво прави.
Това никога няма да проработи на турнир.
Не е достатъчно да…
Но…
Всичко е толкова размазано, дявол да го вземе.
Аз спечелих!
Браво и на двама ви. - Благодаря, че изчака.
Мацуока. Помниш ли какво си обещахме?
Ако спечеля, ще трябва да ми кажеш нещо.
Да… - Е, какво е?
Внимавай, защото ако е нещо мръсно, ще се чуе "бип".
Добре. Ще ти кажа каквото искаш, както обещах.
Давай.
Матсун… - Добре, слушай.
Помниш ли какво ми каза,
когато загубихме в първата си игра заедно?
Искам да го чуя отново.
Какво? Наистина ли искаш само това?
Нали обеща да кажеш каквото и да е! - Е, да, но…
Тогава давай!
Присъедини се към отбора ми
и ще станем най-силните в Япония.
Разбира се!
Получи се!
Но защо аз…
Благодаря ти за всичко.
Не на мен. Юкимура направи най-много.
Няма да се извиня!
Всичко си беше по вина на Матсун!
Все мислиш за тия, дето са напуснали.
Въпреки че аз винаги оставам…
Юкки… - Не може да сте все скарани.
Напротив! Няма да се извинявам!
Няма значение. - Мацуока…
Прав е.
Възприемах те като някаква даденост.
А трябваше да съм благодарен, че те има.
Трябваше вече да знам истината.
Матсун…
Благодаря ти, че ми се ядоса така.
Матсун, Матсун! Извинявай, много извинявай!
Няма нищо… - Не биваше да те отблъсквам.
Няма да те пускам повече. - Предпочитам дистанцията.
Липсваше ми! - Схванах! Спри да ме прегръщаш!
И двамата сме мъже, отвратително е! - На кого му пука!
Знам, че станаха доста неща,
но ще продължим към целта си, нали?
Всички заедно. - Да!
Първо ще поправим грешките си от миналия път.
Тренировки? Чудесна идея. - Твоят проблем е липсата на контрол.
Но защо Хотару ме кара да се чувствам така?
Той е момче…
Матсун, какви ги вършиш? Бързо. - Мацуока!
Почти не спах снощи.
Добре съм. Вече не ме е страх.
Сега мога да им кажа.
Ти си виновен, че оставяш вратата си незаключена.
Но това не значи, че си поканен, идиот такъв.
Мога да им кажа,
че съм момиче.
Добро утро!
Превод: GFotaku Редакция: mrnkaloto
Eastern Spirit ® 2015